TORINSKI KONJ
U Torinu 03. Januara 1889,
Fridrih Niče je izašao iz vrata svoje kuće broja 6 na ulici Via Carlo Alberto
možda je razlog bio da se prošeta, možda da ode do pošte da pokupi njegovu korespondenciju
Nedaleko od njega, ili čak veoma daleko od njega
kočijaš nije mogao savlada njegovogm tvrdoglavog konja.
Uprkos svim njegovim naporima, konj je odbijao da krene,
posle čega je kočijaš - Giuseppe? Carlo? Etore? -
izgubio strpljenje i uzeo njegov bič.
Niče se probio kroz gomilu
da bi okonča brutalnu scenu sa kočijašem
koji u tom trenutku penio od besa.
Čvrsto građen i brkat Niče je odjednom skočio na kočije
i jecajući obgrlio konja rukama oko vrata.
Njegov sused ga je odveo kući,
gde je on ležao miran i ćutljiv dva dana na divanu
kad je promrmljao nerazgovetno, posle čega će zanemeti zauvek:
"Majko, ja sam budala"
i živeo još deset godina, nežan i lud.
uz negu njegove majke i sestara.
O konju... ne znamo ništa.
PRVI DAN
Spremno je.
Lezi u krevet.
Hej, ti.
Šta je bilo?
Zar ih ne čuješ?
Šta?
Drvomoljci se više ne čuju.
Slušam ih 58 godina.
Ali sad ih ne čujem.
Stvarno su prestali.
Zbog čega, oče?
Ne znam.
Spavajmo.
Ona leži na leđima i vuče ćebe preko sebe.
Ohlsdorfer se okreće na njegovu bok
i uperi svoje oči u prozor.
Devojka gleda u plafon a njen otac u prozor.
Povremeno se može čuti crep koji pada dole sa krova
i razbija se bučno.
Oluja neumorno besni oko kuće.
DRUGI DAN
Dođi ovamo.
On neće da se pomeri s mesta, zar ne vidiš!
Prestani.
Dođi ovamo.
Spremno je.
Ostali smo bez rakije. Daćeš mi flašu?
Sipaj mu.
- Zašto nisi otišao u grad. - Vetar je oduvao put.
Kako to?
Srušio se.
Zašto bi se srušio?
Zato što se sve srušilo.
Sve je propalo.
ali mogu da kažem da su oni sve zapustili i upropastili.
Zato što nema takve bede
koja ne bi dolazila bez takozvanog nevinog čovečanskog sadejstva.
U stvarnosti je obrnuto.
Govorim o ljudskom razumu, o sposobnosti da presuđuje samom sebi.
što je u u Božjim rukama.
ili usuđujem se da kažem: On uzima učešće.
I bez obzira na Njegovo učešće
čovek ostaje najužasnije stvorenje koje se može zamisliti.
Zato što je, shvatate li to, svet unižen.
Nije važno šta ja govorim
jer su svi oni uniženi onim što su stekli
zato što je sve što imaju stečeno na kukavički i podmukao način
Svi su oni, do jednoga, uniženi.
I sve što njihova ruka takne
sve što oni dodirnu, uniženo je.
Tako je bilo do njihove potpune pobede, do konačnog trijumfa.
Stekli - unizili.
Unizili - stekli.
Mogu da odaberem i druge reči, ako želiš:
dodirnuli, unizili i samim tim stekli,
ili dodirnuli, stekli i samim tim unizili.
I to traje vekovima.
Iz veka u vek. Svakog veka.
To i samo to, ponekad skriveno, ponekad osorno,
ponekad nežno, ponekad nasilno.
ali to se nastavlja sve dalje i dalje.
Samo se maniri ne menjaju,
napadaju kao pacovi iz zasede.
Za njihovu bespogovornu pobedu
važno je bilo sadejstvo druge strane.
Odnosno, sve što je izvrsno, sjajno na neki način i plemenito
ne treba da sudeluje ni u kakvoj borbi.
Ne treba da bude nikakve borbe.
samo iznenadni nestanak jedne strane,
znači nestanak svega što je izvrsno, sjajno, plemenito.
Sada pobeđuju istinski pobednici, koji žive po vučijim zakonima,
i neće se naći ni najmanji kutak
gde bi se moglo skloniti od njih
zato što sve, baš sve oni uzimaju u svoje ruke.
Čak i ono, što po našem razumu oni ne mogu dobiti na silu
oni dobiju.
Nebesa i svi naši snovi njima pripadaju.
U njihovoj su vlasti trenuci, priroda,
večiti muk.
Čak je i besmrtnost njihova, razumeš?
Sve, sve je izgubljeno zauvek!
A gomila plemenitih
velikih, istaknutih ljudi prosto tapka u mestu, ako mogu tako da se izrazim
U tom trenutku im je sledovalo
da jednostavno shvate i prihvate
da nema ni Boga, a ni bogova
I ove istaknute, sjajne i plemenite ličnosti
bile su obavezne da shvate i prihvate tu činjenicu od samog početka
Razumete, oni nisu bili sposobni da saznaju ovu datost.
Oni su se uverili, prihvatili je, ali da je razumeju nisu mogli.
Oni su samo stajali tamo, zapanjeni, ali nepokoreni.
dok im nešto nije sinulo u glavi
konačno im je nešto prosvetilo razum.
I svi su odjednom shvatili da nema ni Boga ni bogova.
Odjednom su njihove oči videle da nema ni dobra ni zla.
Oni su videli i do njih je doprlo
da ako je tako, onda i oni sami nisu ništa!
Vidiš, ja sam otvoreno mogu da objavim da je nastao trenutak
kada možemo reći da
da su oni izgoreli i ugasili se.
Izgoreli i ugasili se kao vatra ostavlejan da tinja na livadi
Jedan je bio večiti gubitnik,
drugi rođeni pobednik.
Poraz, pobeda,
Poraz, pobeda.
I jednog dana - nadam se ovde blizu -
bilo mi je suđeno da saznam
i ja sam shvatio, da sam bio u zabludi,
u pravoj zabludi kad sam mislio
da na ovoj zemlji nikada nije bilo
i ne može biti u budućnosti nikakve promene.
Zato što, verujte mi, ja to sad znam,
ta bi se promena već dogodila.
Mani se toga. To su gluposti.
TREĆI DAN
Donesi kaput.
Ne jede.
Ješće.
Jedi.
Moraš jesti.
Šta je to?
Šta se dešava?
Približavaju se kola.
Ko su oni?
Mislim da su Cigani.
Kog su đavola zaboravili ovde?
Ne znam, ali pošli su ovamo.
Smrdljiva, prljava kurvinska banda!
Šta da radimo?
Idi i oteraj ih.
Šta čekaš?
Kreći!
Ovde je i voda
Sidji da pomogneš.
Dođi da pomogneš, oče.
Hajde, idi napi se!
Drži konje!
Gledajte!
Eno, ide devojka! Tamo je devojka!
Ima đavolske oči!
Odlazi odavde! Odlazi!
Šta si zaboravili ovde?
Da ti više ne vidim noge ovde.
Ideš i ti s nama!
Nikuda ja ne idem.
Ideš s nama u Ameriku!
Jesi li ti gluv? Beži od mene.
Ja ne idem s tobom.
Bože, sačuvaj!
Tebi se tamo sviđa.
Baš me briga, čuješ!
Idite!
O, smrdljivu vam majku kurvu! didite dođavola odavde!
Prosuću vam creva, đavolju vam mater!
Ciganaski šljame!
Ovo je za vodu!
On me je ubio, oče!
Oče! Brže!
Dođi samo, crve!
Vratićemo se mi uskoro!
Ovo je naša voda.
Naša zemlja.
Ti si slab! Ti si slab!
Umri! Umri! Umri!
Prvo.
Sveta mesta...
predodređena su... samo za izvođenje
obreda ... namenjenih
u ime službe Gospodu.
a zabranjena je svaka stvar
koje ne priliči
svetim mestima.
jer
svetost mesta povređena
sprovedena u njegovim granicama
nepodobnih dejstava narušava.
To parohijane baca u užas.
Iz tog razloga
nijedan se obred ne sme tamo sprovoditi
dok
ne bude sprovedena ceremonija pokajanja
i razrešenja
grehova.
Sveti otac
govori parohijanima
Gospod je s vama!
Jutro se pretvara u noć.
A noć se okončava.
Oluja nastavlja da besni napolju.
Vetar nastavlja da duva nemilosrdno preko polja u istom pravcu.
Sad nije ostalo ništa da ga ometa na njegovom putu.
Samo ogroman oblak prašine nošen vetrom
juri nesmotreno napred.
Suva kao kost prašinu i razorenu pustoš
nosi vetar ispred sebe kao da se njegova razuzdana jarost
obrušila na besplodnu zemlju.
ČETVRTI DAN
- Dođi ovamo. - Šta je bilo.
- Dođi brzo. - Šta nije u redu?
Bunar.
Jebem mu!
Pokrij ga.
Daj rakiju.
Zašto ne jedeš?
Ne ideš ti nikad...
Pij!
Popij, makar da nema dovoljno vode.
Mene radi.
Pokupi odeću, sudove, iglu i konce, i ostalo.
Zašto?
Ovde više nećemo ostati. Spremi se.
Ćebad, rakiju.
Rakiju.
I krompir.
Uzmi kolica.
Brže!
PETI DAN
Zašto je tako mračno, oče?
Upali lampu.
Bog s njom!
Zašto je nisi napunila?
Puna je.
Donesi ugalj.
Šta je to?
Ne znam.
Spavajmo.
Otišao nam je sav ugalj.
Sutra ću probati još jednom.
Možemo da ih čujemo kako pipaju put do njihovih kreveta.
Možemo da ih čujemo kako ležu.
i kako povlače ćebad na njih.
Možemo da ih čujemo kako dišu.
Samo njihovo disanje.
Napolju je mrtva tišina. oluja se stišala.
Takva mrtva tišina caruje i u kući
ŠESTI DAN
Moramo jesti.
Preveo Mita